Gospa Sonja Majer,
v času osamosvajanja Slovenije, pred 30. leti
ste bili v službi v Sekretariatu za obrambo v Domžalah.
Kako se spominjate tistega časa?
Povem lahko, da smo bili takrat delavci upravnega organa vpoklicani,
oziroma smo imeli po sistemizaciji del in nalog dolžnost,
da smo dela in naloge opravljali po navodilu nadrejenega,
tako da sem bila v tistem času,
od sedemindvajsetega šestega in naprej ves čas na tej dolžnosti
kot delavka upravnega organa.
V boje nisem bila vključena,
kot delavka sem sodelovala in
iz tega naslova imam tudi status vojne veteranke.
Kako se spominjate tistega časa?
Ali je bilo tudi v Domžalah kaj prestopov iz JLA v Teritorialno obrambo,
v bodočo Slovensko vojsko?
Prestopi so bili, posamezniki so prišli
in smo jih obravnavali in jih po navodilih napotili naprej, na Republiški sekretariat.
Kako pa je bilo v času vojne?
Najbrž je bilo težko potovati od doma do službe? Ste bili ves čas tam?
kako se spominjate tistih dni vojne?
V času začetka vojne, 26. 6. pa do 27. 6. 1991
sem bila dejansko na upravnem organu,
kjer sem s sodelavko tudi preživela noč.
Pot od službe do doma in obratno je bila
naporna, ker sem živela na območju
Trzina, kjer so bile v tiste času barikade,
so mi pa fantje na barikadah tudi malo pomagali pri prehodu,
ker sem bila s kolesom,
da sem prišla varno do doma.
Kakšne naloge ste imeli v tistem času,
ko je šlo za osamosvajanje Slovenije,
tudi v vojaškem smislu?
Naloge, ki smo jih opravljali delavci so prihajale vsakodnevno.
Bili so vojaški vpoklici, mobilizacija je bila dejansko izvajana.
V tem času smo tudi po potrebah in
navodilih 55. območnega štaba dopolnjevali enote z obvezniki
pa tudi z motornimi vozili.
Pred tridesetimi leti ste bili "sredi dogajanja".
Kakšne spomine imate danes na tisti čas?
Če se spomnim nazaj, mislim, da je bilo kar zahtevno,
čeprav se tega takrat nismo tako zavedali,
šele kasneje je prišlo za nami,
kaj vse bi se lahko zgodilo.
Takrat smo bili na dveh lokacijah.
na občini in na rezervni lokaciji, na
policijski postaji v Domžalah.
Spominjam se, mislim, da je bilo že ob koncu vojne, bil je napad na oddajnik,
takrat smo se pa delavci dejansko tudi precej prestrašili.
Iznenada je prišel zvok (za zračni napad) in v tistem smo
vsi nekako reagirali - eni so šli pod mize, eni smo se odmaknili nekam.
Nismo vedeli točno, kaj se dogaja.
Je bilo kar pretresljivo.
Gospa Majer, kako pa vidite Slovenijo po tridestih letih?
Želeli smo se osamosvojiti, in se tudi smo.
Kako vidite Slovenijo po 30. letih od tistega dogajanja?
Želela bi povedati, da sem pričakovala več.
Več enotnosti, tudi zdaj, ko je epidemija. Držati se moramo ukrepov,
ki nam jih je naložila vlada.
Mislim, da bo šlo naprej, da bomo zmagali tudi na tej poti.
Gospa Majer, pravzaprav ste bili neposredna udeleženka
spopadov pri Trzinu,
ki so bili eni hujših v Sloveniji.
kako se spominjate tistega časa?
Povem lahko, da sem v tistem času to občutila kot "prehod skozi",
ker sem bila ves čas na dolžnosti, v službi.
V tem času je bil doma mož, ki je skrbel za otroke,
in vem, da mi je pripovedoval - pa tudi iz slik sem kasneje videla,
kakšne grozne stvari so bile na teh barikadah.
Drugače pa sama v tem času nisem videla spopadov,
ker sem bila takrat na delovni dolžnosti.
Ni bilo enostavno, glede na to, da smo tam blizu živeli.
Mož mi je povedal, kaj se dogaja v Trzinu.
Lahko povem tudi, da smo tisto jutro,
preden so prišli tanki iz vojašnice,
smo mi vse to slišali. Bili smo namreč blizu zdajšnje obvoznice. Tam smo živeli.
Bilo je zastrašujoče, bali smo se.
Za sebe, za družine, za otroke, kaj bo,
kaj se bo zgodilo.V negotovosti smo bili.
Bila sem referent za vojaške zadeve, izdajala sem potrdila o udeležbi v vojni.
Vodila sem zaslišanja prič.
Nekdo, ki ni bil na seznamu, je bilo treba
zanj voditi posebni ugotovitveni postopek- na osnovi prič.
Marsikaj sem slišala, so mi povedali...
V tem času vem, kako so se ljudje v novem naselju v Trzinu organizirali.
Po kleteh so imeli zaloge stvari, to vem,
in tudi hči mi je pripovedovala, kako
so šli v bunker k sosedovim.
Moj pokojni mož je celo zunaj delal, je delal na vrtu,
vendar je imel vedno radio pri sebi
in vedno poslušal poročila.
On je bil namreč rezervni častnik,
samo v tem času ni bil razporejen v enoto,
ker sem bila jaz na delovni dolžnosti.
Oba iz gospodinjstva nisva mogla biti razporejena zaradi otrok.
Drugače pa bi se tudi on prijavil, oziroma bi verjetno bil vpoklican.
Delavci upravnega organa smo bili oboroženi.
V službo sem se vozila s kolesom, v torbici pa sem vedno imela pištolo.
Bila je pa to grozna vožnja, med Domžalami in Trzinom, ker je bilo
vse prazno, vozila sem se lahko po sredini ceste. Vse je stalo.
Gospa Majer, prej sva govorila o
prestopnikih iz Jugoslovanske armade v Slovensko vojsko,
hkrati pa je tu tudi skupina fantov,
ki bi morali biti vpoklicani v jugoslovansko vojsko,
pa so se zaradi domoljubja temu izognili.
Veste, kakšne poti so ubrali, da so se izognili vpoklicu?
Kot mi je znano, so jih v tistem času delavci območnega štaba pripeljali
na lokacije, kjer so jih čuvali,
da jih ne bi zasegli.
Potem so bili nekaj časa tudi na drugih lokacijah,
kjer so jih usposabljali, točno ne vem.
Skrili so jih.
Predhodno so tudi vso dokumentacijo
iz Sekretariata za obrambo prepeljali na rezervno lokacijo, na policijsko postajo,
kjer so čuvali dokumentacijo teh fantov,
ki bi morali biti vpoklicani, da jih ne bi zasegli.
Istočasno so pa te fante tudi obveščali
in jih s tem obvarovali pred temi vpoklici
v JLA.
Gospa Majer, hvala za pogovor.