Gospa Karolina Cvikl,
imate status vojne veteranke,
sta članica Združenja za vrednote slovenske osamosvojitve,
Kako je prišlo do tega,
da ste v teh združenjih in imate status vojne veteranke,
Kje ste bili v tem času pred tridesetimi leti?
Kakšna je vaša zgodba?
Pred tridesetimi leti sem bila še aktivna,
Bila sem v službi v jugoslovanski vojski,
v Rimskih Toplicah, v zdravilišču,
do 91. leta.
Tega leta sem prestopila v Teritorialno službo.
Tistega dne, tiste nedelje, ko je pri nas vse kazalo na letalski napad,
v ponedeljek nisem šla več v službo,
sem šla na Teritorialni štab v Laškem,
takrat smo bili še v Laškem
in sem prestopila v TO.
Kako so pa to sprejeli v vaši prejšnji službi, v JLA?
V Jugoslovanski armadi so to zelo težko sprejeli.
Ni jim bilo jasno, zakaj sem to naredila,
ampak jaz sem se odločila,
ker sem zavedna Slovenska
in sem to naredila tudi zaradi tega,
ker so bili v JLA takrat za mene že sovražniki.
Bilo je hudo,
dva meseca mi niso izdali delovne knjižice.
Po dveh mesecih,
bil je zadnji dan, da do enih prinesem na občino v Laško delovno knjižico,
da se jo odpošlje v Ljubljano.
Ker tega ni bilo, sem se odločila, da grem sama po njo,
čeprav mi je mož nasprotoval in rekel, veš doli je hudo,
ne smeš dol.
Ampak jaz sem kljub temu šla, nisem se bala.
teritorialna služba je bila tam, bili so obkoljeni (JLA),
in takrat me je uslužbenec TO ustavil
in rekel, kam grem, jaz sem pa rekla, da po delovno knjižico.
In on je vprašal, kako? Sem rekla, tako.
Niso mi je poslali po navodilih iz občine,
jaz grem danes po njo, ker je zadnji dan.
Gospa Karolina Cvikl, ali je bilo več prestopov takrat v vaših krajih v TO?
Ste bili edini, koliko je bilo prestopov iz jugoslovanske vojske?
Ne bi vedela ravno števila, bilo nas je kar nekaj, jaz sem bila pa med prvimi.
Med prvimi sem bila, ko sem prišla na štab mi je rekel gospod Vimer,
s katerim sva bila skupaj dol (on je prestopil že prej), si se odločila?
Sem rekla, ja.
Ne bi vedela števila, vem pa, da nas je šlo kar nekaj,
ostalo jih je pa tudi kar dosti do konca.
Vas je bilo v tem času kaj strah? Vseeno je bilo treba kar nekaj državljanskega poguma?
Ne, ni me bilo strah.
Če bi me bilo strah, se za to pot ne bi odločila, absolutno ne.
Ampak potem, mogoče teden dni po tistem, ko sem že to dala skoz,
Je prišlo potem malo za mano, živci, ampak nič hudega.
Tisti dan, ko sem šla po delovno knjižico,
je bilo kar kruto.
Ko sem prišla do recepcije,
je tam sedel en moj sosed, ki je bil moj šef na medicinskem oddelku,
zelo dobri prijatelji smo bili.
Ko sem rekla, Božo, dober dan,
jaz grem v pisarno po delovno knjižico -
najprej je bilo tisto, da ne bom nikamor šla, da bom končala v kleti
in da sem teritorialna gnida...
Zraven sta pa bila dva vojaka, skozi s puškami uperjenimi v moj hrbet.
Ampak, sem rekla, ne, ne dam se in grem po stopnicah gor.
Pridem do pisarne, tam so bili upravnik in trije oficirji,
eden za socialna vprašanja, eden za stanovanja in tako.
Pridem jaz gor in mi je rekel upravnik v srbohrvaščini: "Glej, glej, Karla je pa prišla."
Mene so Karla klicali, še vedno me Karla kličejo na kratko.
Sem rekla: "Prišla sem po delovno knjižico."
Je pa rekel, "Ne bo šlo to kar tako,
se bomo najprej majčkeno pogovorili."
Jaz sem rekla: "Nima se kaj pogovarjati z vami."
Potem je bilo spet tisto, kako govorim,
ker nisem več govorila srbohrvaščine, govorila sem slovensko
in to jih je najbolj prizadelo.
V službi smo morali govorili srbohrvaščino.
Rekel je, naj govorim srbohrvaščino, da me bodo razumeli.
Sem rekla, vi me predobro razumete, po kaj sem prišla.
"Prosim, če mi date delovno knjižico, z današnjim dnem mi zaključite in jaz grem."
Potem je (upravnik) rekel enemu oficirju:
"Daj jo pelji v sobo, se bomo še malo pogovarjali."
IN so me peljali v eno sobo.
Sem mislila, da se bomo do kraja pogovorili,
in sploh, kaj se še imamo pogovarjati?
Potem je bilo najprej, da moram izprazniti stanovanje,
ker je "armijsko" stanovanje.
Jaz sem lepo odgovorila.
Sem rekla: "Gospod upravnik",
potem me je spot popravil, samo nisem hotela ponoviti za njim,
ampak sem rekla: "Gospod upravnik,
stanovanja jaz ne bom izpraznila,
stanovanje je od danes naprej od Teritorialne obrambe, ni več vaše.
Kaj, če bi bilo vaše, ga boste na hrbet naložil in v Srbijo peljal?"
Sem rekla: "Ne da se, ane?"
Seveda, to so bile "martrarije" in očitki, da sem se dobro tam imela pri njih in vse.
Sem rekla: "Jaz se nisem prav nič dobro imela. Morala sem krepko delati,
in biti vsa leta tiho", pa če mi je ugajalo ali ne.
Mi smo morali samo kimati.
Primer: dva meseca predno je to nastalo (vojna),
smo bili v službi pol delovnega časa smo delali,
pol delovnega časa smo v kinodvorani sedeli in poslušali "politične nastave".
ker so nas na vsak način hoteli prepričati.
Nekatere ljudi se je dalo prepričati, jaz se nisem pustila.
Tako je nastala ta zgodba, ki ni zgodba, to je resničnost, kar kruta,
ampak, potem so mi po treh urah psihičnega maltretiranja
le izdali delovno knjižico, tako da sem odšla.
Kako se je potem vojna za osamosvojitev Slovenije na vašem koncu končala?
Na našem koncu se je dokaj mirno končalo.
Dokaj mirno, to je bila laška regija,
Nismo imeli kakšnih hujših spopadov.
Ampak, glejte, ljudje so bili prestrašeni,
sigurno da.
tudi meni ni bilo vseeno,
za mojo družino, zase...
Na splošno, za naš slovenski narod.
Vojno smo končali, se osamosvojili.
Kako kot veteranka vojne vidite Slovenijo po tridesetih letih od tistih dogodkov?
Jaz vidim Slovenijo - našo lepo Slovenijo, moram poudariti -
tako, razgibano,
razgibano.
Je dosti v redu, so pa tudi stvari, ki niso v redu.
Pravite torej, iskanje skupnih poti za boljšo Slovenijo.
Tako, to je nujno potrebno,
da smo skupaj,
da si pomagamo,
da poslušamo drug drugega.
Da ne gremo s svojimi mislim nekam, kar nas lahko v zelo kritično smer pripelje.
Zato pravim: bodimo složni, razumni moramo biti
in res eden drugemu pomagati.
Gospa Karolina Cvikl, hvala za pogovor.
Tudi vam prav lepa hvala in srečno.