Spoštovani gospe, spoštovani gospodje, v čast nam je,
da na današnji prireditvi lahko pozdravimo predsednika države,
gospoda Boruta Pahorja.
Spoštovani gostje, sledi prelet policijskih helikopterjev.
Na današnji dan pred 30 leti, prav ob tem času in na tem kraju,
so se odvijali dogodki, ki so tlakovali pot samostojni
Sloveniji. S filmsko pripovedjo podoživimo trzinsko bitko.
V Trzinu so za kolono Jugoslovanske armade z Vrhnike ostali trije
oklepni transporterji in vozilo za zveze. Številni prebivalci,
ki so se zbirali ob barikadi, so na glas izlivali svoj gnus
na Jugoslovansko armado zaradi njenega početja.
Ranjenim vojakom Jugoslovanske armade so naši že med bojem nudili prvo
pomoč in jih z rešilnimi vozili prepeljali v bolnišnico.
Od ognja na cesti sta se že vnemala tudi bližnja stanovanjska hiša
in gospodarsko poslopje. Iz Ljubljane sta se pripeljala gasilska
avtomobila. Poklicni gasilci so ogenj pogasili in pred njim obvarovali
tudi sosednjo hišo.
Nekaj po osmi uri, tedaj se je že precej stemnilo, so prileteli trije
helikopterji Jugoslovanske vojske. Helikopterji so verjetno nameravali
pristati in po neuspešni akciji pobrati in odpeljati specialce
Jugoslovanske armade. Leteli so samo nekaj metrov nad tlemi, nanje pa so
streljali teritorialci in jih pregnali. Specialcem je bila tako
pot nazaj zaprta. Po neuspešnem napadu so se specialci začeli
umikati proti Depali vasi, umik pa jim je olajšala huda nevihta.
Tam so vdrli v neko stanovanjsko hišo, zajeli pa so jih naslednji dan.
Med bojem se je eden izmed transporterjev hotel umakniti
na boljši položaj, vendar je spet obtičal ob Nacetovi hiši. Iz drugega
transporterja je zaradi velike vročine skočil vojak, ki pa je padel
pod streli naših. Med bojem se je vnelo jedilno olje v avtocisterni
in v cisterni na prikolici, kar je povzročilo velik požar
in veliko dima. Vnel se je tudi že sicer prej poškodovan avtobus.
Kmalu se je predal prvi vojak, njemu so sledili še drugi. Skupaj
se je predalo osem vojakov.
Fantje, ki so bili šele nekaj mesecev pri vojakih, so morali v boj brez
potrebnih bojnih veščin. Skoraj vsi so bili zavedeni, da Jugoslavijo
napada zunanji sovražnik. Med ujetniki je bil tudi Slovenec,
največ je bilo muslimanov, en Hrvat, en Bosanec in dva Srba.
Naslednje jutro so pripadniki Teritorialne obrambe in drugi,
čistili prizorišče spopada. Teritorialci so oklepne transporterje
in vozilo za zveze skrili v krumperškem gozdu na Gorjuši,
kjer so jih očistili ter jih opremili s slovensko zastavo, z znakom
in napisom Teritorialne obrambe, ter jih pripravili
za nadaljnje bojevanje.
Zatem vrnitev k svojim, čez dobre četrt ure skupina za skupino,
orožje in opremo zlagajo na kup.
Domačini izmučenim vojakom postrežejo s pijačo, ki so jo še imeli in ki jo
vojska ni odnesla že ponoči.
Žive naj vsi narodi, ki hrepene dočakat dan,
da koder sonce hodi,
prepir iz sveta bo pregnan.
Da rojak prost bo vsak, ne vrag, le sosed
bo mejak. Da rojak prost
bo vsak, ne vrag, le sosed bo,
ne vrag, le sosed bo mejak.
Pozdravljeni, spoštovane dame, cenjeni gospodje, dobrodošli
na slovesnosti, ki v nas prebuja praznično veselje. Hkrati pa tudi
spomine na čase, ko smo upali na sonce, oblaki pa so grozeče
opozarjali na nevihto. Pregnali smo jo. In prav je, da se ob obletnici
samostojnosti Slovenije spomnimo na tiste, ki so Sloveniji pomagali
na novo zaživeti, ki so za izpolnitev sanj mnogoterih rodov darovali,
dali največ – svoje življenje. Med nami pozdravljam predsednika
Republike Slovenije, gospoda Boruta Pahorja,
predsednika Vlade Republike Slovenije, gospoda Janeza Janšo.
Predsednika državnega sveta, Alojza Kovšco,
in ljubljanskega pomožnega škofa, msgr. dr. Franca Šuštarja.
Posebno iskreno hvaležno dobrodošlico izrekamo domačim gospoda Edvarda
Peperka, čigar spomin in njegov prispevek k samostojnosti Slovenije
bomo počastili z današnjim dejanjem. Pozdravljeni.
Odkrili bomo obeležje, ki bo središče slovesnosti. Lep pozdrav velja tudi
prisotnim ministrom, ministrici dr. Simoni Kustec, ministru Janezu
Ciglerju Kralju in ministru Mateju Toninu,
poslankam in poslancem državnega zbora, Evropskega parlamenta
in državnega sveta. Pozdravljamo generalnega direktorja Policije,
dr. Antona Olaja, in državnega sekretarja v ministrstvu za notranje
zadeve, dr. Boža Predaliča.
Lep pozdrav velja vsem predstavnikom občin, občinskim svetnikom in županu
Občine Trzin, gospodu Petru Ložarju.
Pred 30 leti so se mnogi zavedali resnice, ki je že davno zapisana
v Slomškovi kitici: »Domovina je naša ljuba mati. Bodimo si med seboj kakor
dobri otroci in pomagajmo iz vseh moči k sreči domovine, k sreči
vsakega prebivalca.« Ko bi le znali danes in v prihodnje prav razumeti
in živeti izrečene želje. Gojiti ljubezen do nje, ki je samostojna,
samostojna okroglih 30 let. K besedi nagovora, spoštovani in cenjeni,
vabim župana Občine Trzin, gospoda Petra Ložarja. Prosim.
Spoštovani predsednik države, gospod Borut Pahor, spoštovani predsednik
vlade, gospod Janez Janša, spoštovani predsednik državnega zbora,
gospod Alojz Kovšca. Spoštovani škof, msgr. dr. Franc Šuštar, sorodniki
pokojnega Edvarda Peperka, cenjeni gostje, državljanke in državljani,
lepo pozdravljeni na današnji slovesnosti ob odkritju spominskega
obeležja Edvardu Peperku. 30 let nazaj so ob tej pozni popoldanski
uri na tem mestu še odmevali streli enega prvih večjih spopadov
za samostojno Slovenijo. Kaos, preštevanje mrtvih in ranjenih
na obeh straneh, grozote, ki jih prinese vsaka bitka. Takrat sem bil
še najstnik, ki je dan prej zaključil srednjo šolo. Ob splošnem veselju,
povezanim z razglasitvijo samostojnosti, sem tudi sam
proslavljal skupaj s sošolci. Naslednje jutro, 27. junija,
me je oče že navsezgodaj zbudil in rekel: »Tanki so zunaj na cesti.«
Čeprav so se premiki oboroženih sil Jugoslovanske armade začeli že dan
prej, sami pri sebi kar nekako nismo verjeli, da bi res lahko prišlo
do vojne. A vojna je bila tu. Vzdušje na ulicah Trzina, ko sem se bližal
temu mestu, kjer so obtičali transporterji, je bilo naelektreno
in težko. Čutil se je strah pred neznanim. Ves dan čakanja
in napetosti je malo pred sedmo zvečer prinesel prvi strel in spopad.
Hrup bitke, topovski streli, preleti helikopterjev. Vse to se mi
je za vedno vtisnilo v zavest. In ko je vse potihnilo, je prišla
nova negotovost. Čakanje, kaj bo prinesla noč in naslednji
dnevi. Jasno pa je bilo, da smo v vojni z veliko močnejšim
nasprotnikom. Ker pa je bila ta bitka prva, v kateri je slovenska stran
zmagala, je še toliko bolj pomembna in prelomna. Slovenskim vojakom
je dala upanje, da je moč veliko močnejšega nasprotnika poraziti
s pogumom in prepričanjem, da se borimo za pošteno stvar.
Sledilo je še več dni napetosti in spopadov. Ker smo uspeli ohraniti
našo samostojnost in v spopadu nato imeli svojo in s strani mednarodne
skupnosti priznano državo, lahko na te dogodke gledamo z nekoliko
manjšo bolečino. Lahko pa bi se obrnilo v čisto drugo smer. A tudi
Slovenci smo plačali svoj krvni davek in zato je prav, da se končno
po dolgih letih izkaže čast v Trzinu padlemu Edvardu Peperku. Ob tej
priložnosti bi se najprej zahvalil podpolkovniku Davidu Stojniču
za vzpodbudo, arhitektu Roku Bendi za idejno zasnovo, podžupanu Radu
Gladku in Matjažu Erčulju za izvedbo projekta. Sorodnikom pokojnega
Edvarda, da so sprejeli našo idejo, ter seveda vsem, ki ste kakorkoli
sodelovali pri postavitvi obeležja. Veliko vas je bilo, vsem iskrena
hvala. Kot je rekel arhitekt Rok Benda, Edvard Peperko je bil eden
izmed nas, človek, ki se je odzval klicu domovine in zanjo tudi tragično
umrl. Prav je, da se vrne med nas ter ob bregu Pšate vsak dan znova
pozdravlja zastavo, simbol naše države in vse nas, ki mimo hodimo,
opominja, da smo do samostojne države prišli z žrtvami in moramo
to našo samostojnost ceniti in jo skrbno čuvati. Pred 30 leti
nas je Slovence vodila plemenita ideja, želimo demokratično državo,
lepše življenje, predvsem za zanamce, enakopravnost in spoštovanje
do drugače mislečih. Te ideje so se tekom desetletij naše samostojnosti
kar nekako izgubile, in zato je taka obletnica prilika, da se zberemo
skupaj vsi tisti, ki smo idejo naše samostojnosti podpirali v tistih
prelomnih letih, da poskušamo razumeti en drugega in da vsi stopimo
korak nazaj, se zamislimo in poskusimo zopet najti tiste
vrednote, ki so nas zedinile pred 30 leti - spoštovanje, enakopravnost
in sprejemanje drugačnosti. To je tudi glavno vodilo današnje
slovesnosti, ki je odprta za vse, ki cenijo te vrednote in se znajo
postaviti tudi v kožo nekoga, ki mogoče razmišlja malo drugače.
In če damo možnost eden drugemu, dostikrat ugotovimo, da si nismo
tako zelo različni. Ne glede na politična in svetovna nazorska
prepričanja. V želji, da naša država zopet napreduje in se razvija v lepo
in zdravo okolje za naše zanamce, vam vsem čestitam ob nedavnem
prazniku, ob dnevu državnosti, in se vam zahvaljujem za vašo
udeležbo in s tem počastitev obletnice tega, ne samo za Trzince,
tudi za vse Slovence, tako pomembnega dne. Hvala vam.
Hvala lepa, gospod župan, za pozdravne besede, in pred njimi
tudi za vabilo, ki nas je pripeljalo v vaš Trzin, ta pomembni kraj na
zemljevidu naše samostojnosti v zgodovini prizadevanj
za samostojno državo.
Janez Medvešek, slikar in pesnik, ki ustvarja v bližini danes
slavnostnega Trzina, je zapisal: »Imamo vse, imamo vse, o čemer
marsikje le sanjajo ljudje nesrečni. Nam Bog je dal na kup, Slovenci,
kar ves svet skupaj nima. Ne tarnajmo, bodimo enkrat in za
vedno srečni. Nam manjka le zavest, da raj je tale naša domovina.«
Ozrimo se naokoli, kar je res, je res. Za lepoto in raj se je pred
30 leti, prav okroglimi 30 leti, ob tem času, na današnji dan,
mnogim zdelo vredno boriti se, zastaviti svoje moči, voljo, znanje,
pogum. Vse, kar so imeli zato, da smo lahko dosanjali tisto, kar so sanjali
že rodovi pred nami. Da smo si priborili to, kar se danes zdi
nekaterim niti ne prav posebna vrednota, mnogi pa vedo, da je.
Saj pravi pregovor, da je človek brez domovine kot seme brez zemlje.
In tega se zavedajo vsi narodi sveta. Hrepenenje po njej je ujeto tudi
v bogata umetniška izročila. Pred nami, gospe in gospodje,
je aria Figara iz opere Figarova svatba, Wolfganga Amadeusa Mozarta,
z naslovom Marsičesa boš tamkaj pogrešal. Figarovo sporočilo fantu,
ki odhaja med vojake, nam bo ob klavirski spremljavi prof. Mirana
Juvana, zapel priznan operni pevec, solist ljubljanske Opere, basist,
Zoran Potočan.
Verjamem, da bi marsikaj pogrešali tudi mi, če bi se pred 30 leti
izteklo drugače, kot se je. Pa se ni, po svoje ne, kar samo od sebe, ne.
Danes se spominjamo tistih, ki so slišali klic domovine,
mu prikimali in se odzvali nanj. Edvard Peperko, tedaj 25-letni
Kamničan, je skupaj s soborci prav tu skušal zaustaviti tankovsko kolono
Jugoslovanske ljudske armade. Dal je življenje, življenje
za samostojno Slovenijo, dal vse, kar je imel. Tudi zato je prav,
da se vedno, ne le ob lepih obletnicah, zavedamo, da nobena
domovina ne more živeti brez zgodovinskega spomina. Nanj se bo
v svojih besedah gotovo uprl tudi slavnostni govornik današnje
slovesnosti, predsednik Vlade Republike Slovenije,
gospod Janez Janša. Vabljeni k besedi.
Spoštovana gospa Mojca Peperko, mama, hčerka, ostali svojci, spoštovane
veteranke in veterani vojne za Slovenijo, pripadniki takratne
slovenske Teritorialne obrambe in policije, Slovenke in Slovenci,
spoštovani gospod predsednik republike, predsednik državnega
sveta, ministrice, ministri in vsi zbrani na današnji dan. Natančno pred
30 leti je v Sloveniji
na današnji dan potekalo hkrati 75 oboroženih spopadov,
na različnih koncih Slovenije. Za večino smo vedeli,
za večino, za mnoge takrat nismo niti vedeli. Bili so spopadi
različnih intenzivnosti, to je bil dan, ko je bilo vse na kocki.
Na tehtnici je bila prihodnost države, ki smo jo dan prej
razglasili, na tehtnici je bila naša prihodnost, na tehtnici, tudi tukaj
v Trzinu, so bila življenja.
Nekateri dogodki iz tistega dne pred 30 leti,
izstopajo. Niso bili vsi enako pomembni. Zjutraj smo
se v Ormožu spomnili enega od takšnih prelomnih, danes se tukaj spominjamo
drugega. V Ormožu je na mostu čez Dravo, na komaj postavljeni
meji nove slovenske države, slabo oborožen protidiverzantski vod
Teritorialne obrambe domačega območnega štaba, zaustavil močno
tankovsko kolono, ki je prodirala iz Varaždina, in je ni spustil
naprej. In potem, ko so jim prišli za hrbet, preko Središča ob Dravi,
so tisti fantje, slabo oboroženi, ubranili tudi Ormož. Jaz sem tam
dal neko primerjavo z dogodkom pred 2500 leti, ko je 300 Špartancev
pri Termopilah zadrževalo 100.000 perzijskih vojščakov in so podlegli
šele po nekaj dneh, ko so jim prišli za hrbet. Branilci Ormoža niso
podlegli niti, ko so jim prišli za hrbet. Tukaj v Trzinu je bila
zaustavljena oklepna kolona Jugoslovanske armade, ki se je hotela
združiti s tankovskim bataljonom vrhniške brigade Jugoslovanske
armade, oklepne brigade, ki je že bil na letališču, na ljubljanskem
letališču oziroma Letališču Brnik, ki se danes imenuje po dr. Jožetu
Pučniku. Veliko vprašanje je, kaj bi se zgodilo, če bi tudi
ta kolona, pa še nekatere druge, ki so prodirale po drugih smereh
ali pa zatavale, tudi to se je dogajalo, bile združene z matično
enoto. Pred 30 leti, na današnji dan, pa tudi v naslednjih dneh,
se je v Sloveniji dogajalo marsikaj. Slovenci smo takrat uspeli, ker smo
večinoma izbrali prave odločitve. Tudi v času vojne za Slovenijo.
Ko je bilo potrebno, smo se pogajali, ko je bilo potrebno, smo se borili,
ko je bilo potrebno, smo stopili tudi korak nazaj, kot se je zgodilo
ob Brionskem sporazumu, kjer se je takrat bila slovenska
politika sposobna odločiti, da je bolje, da stopimo korak nazaj
enotni, kot da gremo naprej razdvojeni. In se je kasneje
pokazalo, da je bila ta odločitev pravilna. Tukaj v Trzinu je prišlo
do izraza tudi nesporno dejstvo, da je v vojni za Slovenijo
Slovenijo ubranila obrambna sila, ki je bila sestavljena iz slovenske
Teritorialne obrambe in slovenske milice oziroma policije.
Ko danes obujamo spomine, je to tudi prilika, da to ponovno
poudarimo, in brez te enotnosti, ki se je skovala v času manevrske
strukture in narodne zaščite, bi bili dejansko prešibki.
Slovenska vojska takrat je bila sestavljena iz slovenske Teritorialne
obrambe in slovenske policije, in ta enotnost, ki se je na taktičnem
nivoju pokazala tukaj v Trzinu, je bila eden od ključnih elementov
za zmago. Ko je Jugoslovanska armada poslala ...
Ko je Jugoslovanska armada poslala zaustavljeni koloni tukaj na pomoč
specialni odred s helikopterskim desantom, je republiška
koordinacijska skupina poslala vsem na pomoč strateško
rezervo, specialno enoto policije.
Spominjam se pogovora, ki sem mu bil priča, med takratnim ministrom
za notranje zadeve Igorjem Bavčarjem in poveljnikom specialne enote
policije, Vinkom Beznikom. Oba sta danes tukaj in jih lepo pozdravljam.
Ko sta se dogovarjala, kje naj specialna enota policije posreduje
in kje naj udari. In tako so skupaj, enota Teritorialne obrambe,
pripadniki domžalske postaje milice oziroma policije, specialne enote
policije, tukaj kolono zaustavili, zaplenili pomembna bojna sredstva.
Če se ne motim, je sedanji predsednik državnega sveta, gospod Alojz Kovšca,
kot poveljnik enote Teritorialne obrambe potem prevzel te oklepnike
in so okrepili našo strateško rezervo, če se tistim skromnim
sredstvom lahko sploh tako reče, strateška rezerva.
Na tisti dan, pred 30 leti, in v naslednjih dneh, smo se borili
in pogajali, popuščali, zaostrovali, kar je bilo pač potrebno. Slovenija
ni zmagala takrat zato, ker bi se vse vodilo s centra, pa ker bi za vsako
stvar posebej se usklajevali, pogajali med sabo in potem izdajali
navodila pa ukaze. Obstajale so jasne smernice za obrambo, ključni načrti,
drugače je pa zmagala iniciativa posamičnih poveljnikov taktičnih enot
Teritorialne obrambe, posebnih enot policije, specialnih enot
Teritorialne obrambe in policije. Odločali so se poveljniki teh enot,
ki so še teden ali pa nekaj dni prej bili doma, v službah, večinoma niso
bili profesionalci in večinoma so se odločali prav. In te pravilne
odločitve, večinske pravilne odločitve, so skovale zmago v vojni
za Slovenijo, in tukaj v Trzinu je bila dosežena ena od pomembnih
zmag v tem mozaiku, zaradi katere danes lahko obhajamo 30. rojstni dan
slovenske države.
Velikokrat teče polemika, ali smo zmagali s pogajanji, ali z orožjem,
ali s popuščanjem, ali z zaostrovanjem. Zmagali smo
s pametjo. Uporabili smo tisto, kar je bilo potrebno, in uporabili
smo drugačno strategijo. Naš nasprotnik, Jugoslovanska armada,
je imela v svoji doktrini oboroženega boja zapisano, da je cilj oboroženega
boja fizično uničenje nasprotnika, ubiti nasprotnika. To je pisalo
v doktrini Jugoslovanske armade. Naša doktrina je bila obratna.
Vse enote so imele ukaz, da orožje uporabijo samo v skrajni sili.
Da se nasprotnika ovira, da se pogaja, da se jih prepričuje,
da se jih zaustavlja, da se jih pusti čim dlje stran od točk logistične
oskrbe, da se z ujetniki ravna striktno v skladu z ženevskimi
konvencijami, da se s prebežniki ravna enako. Dobili so civilne
obleke, denar za železniško vozovnico in so šli domov. Več kot
5000 mladih fantov iz drugih delov nekdanje države je tako varno
končalo to avanturo Jugoslovanske armade, v katero so jih prisilno
poslali. Torej mi smo pred 30 leti ...
Mi smo pred 30 leti želeli sebi dobro, hkrati pa nikomur drugemu
nismo želeli slabega. In ta dober namen se je na koncu odrazil
v zmagi v vojni za Slovenijo, ki je terjala žrtve, za tiste,
ki so žrtvovali življenje, največje žrtve za njihove svojce,
enako največje žrtve. Če primerjamo dogajanje pri nas s tem, kar se je
kasneje dogajalo na ozemlju bivše Jugoslavije, potem dejansko lahko
rečemo, da smo zmagali s pametjo in z dobrim namenom. In danes
slavimo, obhajamo 30. rojstni dan. Pred 30 leti smo na Trgu republike
dvignili slovensko zastavo, slovensko trobojnico z državnim grbom.
Takrat tega našega simbola ni poznal nihče. Srečeval sem tuje
novinarje, ki jih je bilo okrog 1000 takrat v Sloveniji, ki so spraševali,
kaj je zdaj to. Mnogi so pričakovali, da bo to neka folklorno operetna
dogodivščina, kjer bo Slovenija sicer razglasila samostojnost,
pa iz tega ne bo nič, da bo Jugoslovanska armada opravila
z nami v nekaj dneh, in tudi prva poročila v svet so šla takšna.
Takrat so naši rojaki po svetu dosegli, da so se začele barve naše
zastave in naši nacionalni državni simboli prepoznavati, na desettisoče
pisem, pozivov, faksov je bilo poslanih vladam držav po celem
svetu. Na tisoče dogodkov, demonstracij po mestih,
po prestolnicah Evrope in sveta je bilo organiziranih in v enem
tednu se je slika v Sloveniji bistveno spremenila. In ko smo
v zadnjih dneh, malo tudi s presenečenjem, spremljali
na omrežjih fotografije svetovnih znamenitosti, odete v barve slovenske
zastave, od mostu čez Bospor, do predsedniških palač največjih
prestolnic, do večine znamenitosti, ki so na seznamu Unesca,
vse to je bilo odeto v barve slovenske zastave. Po 30 letih smo
prepoznavni, imamo svoje mesto v svetu in tega bi se morali bolj
zavedati in to bi morali bolj ceniti.
Imamo lastno državo, imamo okolje, ki je ugodno za razvoj, bistveno bolj
v vsakem primeru, kot pred 30 leti. Vse štiri naše sosede so, ne samo
prijateljske države, ampak so tudi z nami v Evropski uniji, tri od teh
tudi v zvezi Nato. Imamo dobre prijateljske odnose z njimi.
Pred 30 leti smo več ali manj praznovali sami razglasitev
samostojne države, po 30 letih smo praznovali s sosedi, s predsednikom
Evropskega sveta, in mislim, gospod predsednik, da ste dobili čestitke
od velike večine predsednikov držav, ki so članice organizacije Združenih
narodov. Mislim, da nas ni nihče pozabil.
Ob koncu, ko se spominjamo teh dni, in te poti, ki smo jo prehodili
Slovenci od tistih usodnih časov pred 30 leti, in gledamo našo
zastavo, se moramo zavedati, da so barve naše zastave različne,
da smo tudi mi različni, da pa so to vseeno skupaj naše skupne barve,
da je to naša nacionalna zastava, pod katero se lahko prepoznamo vse
Slovenke in Slovenci, ne glede na druge razlike, da je dovolj
prostora za vse, da je na njej državni grb, ki simbolizira,
da je pod to zastavo dovolj prostora tudi za vse naše državljane,
sodržavljanke in sodržavljane, in da so to simboli, ki so nas
združili pred 30 leti in nas lahko združujejo danes in v prihodnjih
desetletjih in stoletjih.
Nobenega razloga ni,
nobenega razloga ni,
da bi si kdorkoli lastil pravico, da kogarkoli
podi izpod teh simbolov in te zastave, za vse je dovolj
prostora. Hkrati pa seveda pričakujemo, da bodo vsi imeli tudi
spoštovanje do teh simbolov, do slovenske zastave, do slovenskega
grba, do slovenske himne, do žrtev, ki so padle za to zastavo
in za te simbole, tudi tukaj v Trzinu, žal, in da bo to nekaj,
kar nas združuje, ne pa, kar sproža kakršne koli polemike. Če bomo
v ospredje dajali obdobja, kjer je bil slovenski narod enoten,
simbole, ki so skupni, ki ne delijo oziroma ne bi smeli deliti in bomo
tekmovali v svojih razlikah, med sabo s programi, kot je dejal
predsednik v petek, s programi za in na ta način tekmovali
za naklonjenost volivcev, potem se za slovensko prihodnost
ni treba bati. Ni problem sodelovati z nekom, ki ima program, ni problem
delati kompromisov, ni se problem pogajati, dobra prihodnost
temelji na čim bolj dobro prihodnost oziroma čim boljšo prihodnost,
je odvisno od tega, koliko smo sposobni iz različnih programov,
iz različnih mišljenj, iz različnih prispevkov potegniti
skupaj, skupne imenovalce, izbrati najboljše, združiti svoje moči.
In da to deluje, se je pred 30 leti neposredno pokazalo in škoda,
da včasih na to pozabljamo. Če bomo čas porabili za to, da bomo
tekmovali s programi, da bomo združevali najboljše iz teh
programov, da bomo sposobni sodelovati, ne pa, da bomo čas
porabljali za prepire, pa za bitko za oslovo senco in ob tem pozabili,
kaj pravzaprav imamo. Vsak, ki pride v Slovenijo, čez nekaj dni pravi,
saj vi ne veste, kaj imate. Imate čudovito deželo, veste,
kaj ste dosegli v 30 letih. Tudi tukaj v Trzinu, spoštovani
gospod župan, podžupan in vsi vaši predhodniki, jaz pripadam generaciji,
ki se je vozila skozi Trzin proti Štajerski še v dolgih kolonah.
Vem, kako je takrat izgledalo. Po 30 letih je to moderna občina,
lokalna samouprava je ...
Lokalna samouprava je to, da se z denarjem razpolaga in odloča
čim bližje tistim, ki ga ustvarjajo, je dala razvoju krila in čestitke
za to, da ste ena od najuspešnejših slovenskih občin, ki se z vsemi
razvojnimi izzivi spopada tako, da napredujete. Čestitke.
Ob 30. rojstnem dnevu, spoštovane sodržavljanke in sodržavljani,
Slovenke in Slovenci, svojci padlih v vojni za Slovenijo, veteranke
in veterani, želim vam, da naslednjih 30 let mine v spominjanju naše
enotnosti in našega poguma izpred 30 let. Če bomo zajemali iz tega
studenca, se za slovensko prihodnost ni treba bati. O tem smo bili
prepričani pred 30 leti in vseh teh 30 let, ne glede na takšne
in drugačne dileme. Prav je, da smo po treh desetletjih sposobni
potegniti črto, videti, kje smo, predvsem je pa prav, da smo sposobni
pogledati v naslednjih 30 let, se zavedati, da smo danes med
tistimi narodi, ki lahko pomaga tudi drugim reševati nekatere težave.
Naslednjega pol leta bo tega zelo veliko, tako da, praznujte
z zavestjo, da se je splačalo. Še posebej tistim, ki so žrtvovali
največ, ki so se borili tukaj v Trzinu. Vedite, da ni bilo zaman.
Vse najboljše ob našem skupnem rojstnem dnevu. Bog živi Slovenijo.
Iskrena hvala lepa, gospod Janša. Pesem poje: »Kdor ima srce,
zna za dom solze, za slovenske domovine raj. Zanjo rad živi,
zanjo hrepeni in le njo bo ljubil vekomaj.« Na ljubezen do domovine
nas bo na tem mestu, tu na Gregčevem mostu, opominjal jambor s slovensko
zastavo. Tukaj na bližnji zelenici pa spomenik Edvardu Peperku,
lepo, zgovorno obeležje, ki ga je zasnoval arhitekt in umetnik Rok
Benda iz sosednjega Mengša, izvedel pa Gebetek. Avtor pravi:
»Spomenik Edvardu Peperku stoji ob robu živahne pešpoti in nas
bo opominjal, da bi bila na njegovem mestu lahko tudi tvoja ali moja
senca. Jaz ali ti. Negativ figure ponazarja izgubo, praznino
in žalovanje za nekom, ki ga ni več med nami. V simbolnem smislu lahko
na prazno mesto spoštljivo stopi tudi kdo od mimoidočih. Na dvojno
naravo življenja, ki vselej najde svojo pot, samo pa je tako krhko,
spominja materialnost silhuete, izrezane iz tanke plošče korteina,
ki vzdolž poti jasno izrisuje obris moške figure, od strani pa je skoraj
ni videti. Sporočilo dopolnjuje vgraviran verz iz Gradnikove pesmi
De Profundis, ki pravi: »Zdaj več nisem svetna stvar, nisem roža
in ne kamen, sem le zate svetel plamen.« Pred nami, gospe in
gospodje, je osrednje dejanje. Odkritje, pozneje tudi blagoslov
obeležja, ki naj vabi res prav vsakega izmed nas vedno k obujanju
spominov, k zahvali za domovino in moč srca tistih, ki so nam
jo priborili. Na to kratko pešpot do spomenika vabim predsednika
Republike Slovenije, gospoda Boruta Pahorja, in članice družine Edvarda
Peperka, ki bodo skupaj odkrili obeležje. Ob špalirju Praporov,
jih bo zdaj spremljal orkester slovenske policije, pod vodstvom
Tomaža Kmetiča.
Častni pozdrav!
Spoštovana družina Peperko, župan, visoki gostje, gospe in gospodje.
Prosim vas, da z minuto molka
počastimo spomin na Edvarda Peperka
in vse padle, hrabre domoljube v osamosvojitveni vojni.
Častni pozdrav!
Slava jim. -Mirno!
Izvolite, prosim, izvolite sesti.
Spoštovana družina Peperko, župan, visoki gostje. Ni pogosto, da sta,
razen ob državnih praznikih, predsednik republike in predsednik
vlade skupaj. In še manj, da imata besedo. To se je v začetku tega
meseca zgodilo, ko sva bila
v Kočevskem rogu in še isti dan
pri spomeniku padlim aktivistom OF-a.
Na dveh mestih, kjer počivajo
žrtve vojne in povojnih pobojev sredi prejšnjega stoletja.
Slovenci smo se takrat v osvobodilnem
boju, toda tudi v revoluciji,
kontrarevoluciji, znašli na dveh različnih bregovih, in dolga
desetletja je bilo tako, da so svojci utapljali bolečino ob znanih
in neznanih krajih njihovega slovesa od življenja.
Danes, spoštovane gospe in gospodje, smo se zbrali tukaj,
v Trzinu, ob odkritju spomenika Edvardu Peperku,
junaku osamosvojitvene vojne, v kateri smo bili
Slovenci enotni. Zdaj ni nobenega razloga,
ne zdaj, ne za prihodne generacije, da bi različni ljudje hodili
na različna spominska obeležja in nekako imeli bolečino, ki jo drugi
ne bi razumeli. Kot je dejal malo prej predsednik vlade,
je osamosvojitev, v kateri smo bili enotni tako na plebiscitu,
kot ob razglasitvi usodnih zakonov in ustavne listine za ustanovitev
samostojne in neodvisne države, in v desetdnevni vojni, ki se je
takoj začela potem, kot tudi v prizadevanjih za mednarodno
priznanje. Dejstvo, da smo bili enotni, je nekaj, kar v bistvu
dejansko pomeni vrednostno središče naše nacije. Neko spoznanje, da smo
Slovenci sposobni velikih dejanj, če delamo skupaj, če gradimo
na tistem, kar nam je skupno, če znamo premoščati razlike,
ki so običajne za demokratično družbo, če imamo visoke cilje,
če nismo malenkostni. Vse to nam zdaj, ko na nek način tako slovesno,
kot tudi z žalostjo danes, obeležujemo osamosvojitveno vojno,
daje neko uteho in hkrati tudi nek navdih za našo prihodnost.
Naši otroci, njih otroci, imajo svojo državo, imajo svojo domovino.
Ta ima mesto v mednarodni skupnosti, je ugledna, ima izjemne možnosti
za njen razvoj, ima možnosti, da vsakemu od nas da možnosti,
zlasti našim otrokom in njih otrokom, da razvije vse možne talente.
Vse to sprejmimo danes ob odkritju spomenika Edvardu Peperku,
s povabilom, da se vsak mimoidoči tukaj ustavi s kančkom pozornosti
in hvaležnosti. Vse to nam daje danes eno samozavest, eno veselje,
eno radost nad tem, kar nas čaka v prihodnosti. Slovenci,
državljanke in državljani, vse spremembe, ki nas čakajo
v 21. stoletju in tiste potem, ne gledamo s strahom, gledamo
z velikim upanjem, tudi v sled izkušnje, ki smo jo imeli
z osamosvajanjem in ustanovitvijo naše države. Hvala za vašo pozornost.
Spomenik je odkrit, naj bo dodatno zagotovilo, da spomin ne bo
pozabljen. Kot je pisal že Platon, človek se ne rodi samo zase,
temveč tudi za domovino. S skladbo Mrzle so njive, sta danes z nami
tudi Vesna Zornik Stonič in Boštjan Narat Meden.
Odidi zato, da prišel boš nazaj, res mrzle so njive,
res daleč je maj. Jaz te bom čakala, nikamor ne grem,
zakaj, mi je jasno, kako, še ne vem.
Odidi zato, da prišel
boš nazaj, res mrzle so njive,
res daleč je maj. Jaz bom preživela,
obupat ne smem,
kako, se sprašujem, zakaj, dobro vem.
Ti greš čez reke in polja v svet,
ki ga ne poznam. Tam čez so druga
obzorja in tuji ljudje.
Mi že gledamo v krošnje dreves,
ki so nagnjene vstran. Skrivaj poslušam
tišino cipres, a upati znam.
Da enkrat bo konec, da prideš nazaj, da rdeči
oblaki zbledijo. Jaz bom preživela,
obupat ne smem, zakaj, mi je jasno, kako,
še ne vem. Odidi zato, da prišel boš nazaj,
res mrzle so njive, res daleč je maj.
Jaz te bom čakala, nikamor ne grem, zakaj,
mi je jasno, kako, pa še ne vem.
Spoštovane gospe, spoštovani gospodje, pozdravimo odhod garde
Slovenske vojske in praporščakov veteranskih in domoljubnih društev.
Gospe in gospodje, ob praznikih navzven iz dneva v dan pa bi bilo
prav, da v sebi navznoter gojimo tudi ljubezen do slovenske besede.
Ob obletnici samostojnosti smo bili na glas hvaležni tudi zanjo, pogosto
razmišljali o tem, kaj nam je dano, ker lahko beremo, govorimo,
ustvarjamo slovensko. Kako lepa je že beseda domovina, kako lepo
zveni Slovenija. Kako blizu je slovenskemu človeku od nekdaj tudi
beseda blagoslov. In prav k blagoslovu spominskega obeležja
zdaj vabim ljubljanskega pomožnega škofa, msgr. dr. Franca Šuštarja.
Blagoslov je tu, da rojeva lepe sadove. Gospod škof, prosim.
V imenu Očeta in Sina in Svetega duha, amen. Mir z vami. -In s tvojim
duhom. -Spoštovani predsednik Republike Slovenije, Borut Pahor,
predsednik vlade, gospod Janez Janša, predsednik državnega sveta,
spoštovani družina Peperko, spoštovani vsi navzoči na tem
pomenljivem srečanju. Naj tudi molitev in blagoslov spremljata nas
in današnje dogajanje, kot sta molitev in prošnja spremljala vse
dogodke osamosvojitve in vse junake našega naroda. Prisluhnimo božji
besedi iz Matejevega evangelija. Blagor ubogim v duhu, kajti njihovo
je nebeško kraljestvo. Blagor žalostnim, zakaj potolaženi bodo.
Blagor krotkim, kajti deželo bodo podedovali. Blagor lačnim in žejnim
pravičnosti, kajti nasičeni bodo. Blagor usmiljenim, kajti usmiljenje
bodo dosegli. Blagor čistim v srcu, kajti Boga bodo gledali. Blagor
tistim, ki delajo za mir, kajti imenovani bodo Božji sinovi.
Blagor tistim, ki so zaradi pravičnosti preganjani, kajti njihovo
je nebeško kraljestvo. Blagor vam, kadar vas bodo zaradi mene
zasramovali, preganjali in vse hudo o vas lažnivo govorili, veselite
in radujte se, kajti vaše plačilo v nebesih je veliko. Tako so namreč
preganjali že preroke, ki so bili pred vami. To je Kristusov evangelij.
Hvala tebi, Kristus. -Zmolimo Oče naš za blagoslov našega naroda, pa tudi
za vse pokojne, ki so ljubili in delali za našo domovino. Oče naš,
ki si v nebesih, posvečeno bodi Tvoje ime, pridi k nam, tvoje kraljestvo,
zgodi se Tvoja volja, kakor v nebesih, tako na zemlji. Daj nam
danes naš vsakdanji kruh in odpusti nam naše dolge, kakor tudi
mi odpuščamo svojim dolžnikom, in ne vpelji nas v skušnjavo, temveč
reši nas hudega. Molimo. Večni Bog, tvoj ljubljeni sin in naš gospod
Jezus Kristus, je premagal smrt in prešel večno življenje.
Naj se pokojni Edvard Peperko in drugi padli v boju za samostojno
Slovenijo, in vsi naši rajni, udeležijo njegove zmage nad smrtjo
in uživajo večno srečo v gledanju tebe, ki si naš stvarnik
in odrešenik. Po našem gospodu Jezusu Kristusu, tvojem sinu,
ki v občestvu Svetega duha, živi in kraljuje vekomaj. -Amen.
O domovini je človek razmišljal že od nekdaj. Poeti, literati, taki
in drugačni ustvarjalci, že od nekdaj, sicer bi Cicero
ne pisal: »Bodi ti zmeraj jasno, da je tvoj košček zemlje prav tako
dober kot drugi kraj na svetu. In da imaš tu vse tisto,
kar na vrhovih gora ali ob morju, ali kjerkoli drugod.« Govoriti
in pisati o domovini je podobno, če ne enako kot govoriti, pisati,
brati, pripovedovati o ljubezni. In kitice o njej, o ljubezni,
je zapisal tudi Tone Pavček. Zdajle nam jih bo zaupal, predal,
Tone Ftičer, ki korenini s svojo besedo in s srcem, prav na kamniškem
koncu, kot Edvard Peperko.
Meni je lep ta svet
med morjem in goro!
Ta prst, ki jo je komaj
za pest z majhnim upom
in veliko moro. Meni je drag ta prag
pred nebivanja vrati. Sem nas, kot boštva in beden
prah, je položila usoda mati za vztrajanje
in za rast, za bel dan in črne bilje,
za muko in slast, za strast in nerazumno samonasilje.
Meni je ljub ta svet, tako krut in ravnodušen!
Nanj sem pripet in razpet kot na križ preizkušenj
za pot, kdo ve kam, navzdol, v brezno
ali v brezmejno pesem, na to čudno
slovensko bol, na eno samo ljubezen.
Minuli prazniki in dnevi, v katerih smo, so lepa priložnost za slavje,
tudi za zunanje znamenje veselja, poguma. Tudi za podeljevanje nagrad,
priznanj, dokazov, da spomin na junaštvo ne sme zbledeti nikoli.
Vse povedano ima v sebi tudi vsebina današnje dne, ko se prav ob istem
času spominjamo bitke tule v Trzinu, spominjamo pomembnega dejanja,
ki je bilo kamenček v mozaiku tistega, kar je vodilo v samostojno
Slovenijo. Pred nami, spoštovani, je podelitev priznanj, podelitev
bojnih znakov Vojašnice 91. Deležni bomo podelitve le nekaj
znakov, simbolno, vsi ostali, veliko jih je, bodo dobili priznanja
na ploščadi, ki je pred vami, ob sklepu s strani svojih poveljnikov
na posebej označenih prostorih. Današnje spoštovanje naj bo torej
namenjeno tudi tistim, ki bodo znak prejeli pozneje in njim, ki jim
bo izrečeno zdajle. K podelitvi vabim ministra za obrambo,
gospoda Mateja Tonina.
Spominski znak Vojašnice 1991 prejme poveljnik odreda,
Bine Kladnik.
Spominski znak Vojašnice 1991 prejme namestnik poveljnika,
Marjan Galjen.
Vabimo torej še namestnika poveljnika, gospoda Marjana Galjena.
Spominski znak Vojašnice 1991 prejme tudi poveljnik prve čete,
Ivan Jeretina. V njegovi odsotnosti pa priznanje prevzame poveljnik
prve čete, prvega voda, Franjo Kovačič.
Iskrene čestitke vsem prejemnikom priznanj, torej tudi tistim, ki vam
bodo priznanja izročena pozneje. Hvala lepa, gospod minister,
za podelitev priznanj, bojnih znakov Vojašnice 1991. Veseli smo,
spoštovani, da nas bo na resnico izpred 30 let, od danes naprej torej
spominjalo obeležje, ki sporoča, da samostojnost ni bila podarjena,
da ni šlo za igro srečnih naključij, kot bi nekateri
celo radi naslikali danes. Ne, šlo je za srčnost, šlo je za
ljubezen do domovine, ki je vrednota, branjena tudi z življenji.
Junakov pozdrav zastavi naj v nas budi iskro,
ki jo v njem, njegovih soborcih in vseh, ki smo se jih posredno
spomnili danes, vzbudila plamen, ki je dogorel v vse, kar lepega
doživljamo ob letošnji obletnici. Naj bomo tudi mi varuhi tega plamena,
ki naj ne ugasne in razsvetljuje to našo lepo domovino, ki ji bomo
zdaj posredno s skladbo, ki jo bo zapel Anže Šuštar, ob spremljavi
orkestra Slovenske policije, Ljubim te, Slovenija, zapeli tudi
vsi mi. Verjamem, da gre za resnico v besedah, kiticah in melodiji.
Ljubim te, Slovenija.
Ko se jutro prebudi iz spanja mirnega,
v njem začutim moč življenja tvojega.
Reke in potoki pesem svojo mi pojo,
travniki, livade v soncu dihajo.
Še gozdovi zašumijo, vabijo v gore,
za meglicami mi pohiti srce.
In prikaže se modrina kot odsev neba,
to v daljavi tvoje morje se smehlja.
Ljubim te, Slovenija, zelena,
moje si zavetje, moj si dom.
Od gora, čez polja, tja do morja,
lepa si, moja si.
Kjer gozdovi skrivajo obzorja,
res najlepša si, Slovenija.
V vetru oživela polja plešejo svoj ples,
žarki se love v krošnjah mladih brez.
Bel oblak raznaša hvalnico na vse strani,
da najlepša na vsem svetu si prav ti.
Ljubim te, Slovenija zelena,
naše si zavetje, naš si dom.
Od gora, čez polja tja do morja,
lepa si, naša si.
Kjer gozdovi skrivajo obzorja,
res najlepša si, Slovenija.
Res najlepša si, Slovenija.
Spoštovani gostje, sledi prelet vojaških letal Slovenske vojske.
V veselje nam je, spoštovane gospe, cenjeni gospodje, da bomo današnjo
slovesnost lahko sklenili s filmsko upodobitvijo Zdravljice.